Я не тільки політично активний, але часто, як кажуть, політично радіоактивний.
На доказ подивіться, що пишуть про мої статті, що вийшли на цьому сайті. Проте надто часто критики моєї позиції щодо культури пильності копіюють саме ті ідеологічні положення, які є метою моєї полеміки. Принагідно вони розкривають, хотіли вони того чи ні, банкрутство лівих прихильників культури пильності.
Головний результат цієї критики — незалежно від того, захищає вона #MeToo, культуру расової пильності чи сучасну гендерну ідеологію — полягає в тому, що критика репресивних норм, пов’язаних з цими рухами, є своєрідним регресом, спробою знецінити прогресивні досягнення, яких ми досягли. і які ми не можемо і не маємо права «відкотити назад». Я не згоден – і категорично.
Почнемо із критики #MeToo. Говорячи про цей рух, я часом цитував Тарану Берк, яка запустила кампанію з хештегом, про те, що за роки, що минули з початку руху, він перетворився на невблаганну одержимість винними – нескінченно повторюваний цирк зі звинувачень, пошуку винних і необережних, що нескінченно повторюється. Вже 2018 року Берк визнавала: «Ми серйозно працюємо над тим, щоб розхожий наратив про MeToo перестав бути тим, чим він є зараз. Ми повинні змінити наратив, що MeToo – це про ґендерну війну, що це війна проти чоловіків, що це чоловіки проти жінок, що це стосується лише певного типу людей – що це стосується білих, цисґендерних, гетеросексуальних, відомих жінок».
Коротше кажучи, Берк запропонувала переорієнтуватися на повсякденні проблеми мільйонів простих працюючих жінок та домогосподарок. Однак деякі мої критики стверджують, що я безпосередньо виступаю за те, щоб залишити проблему домагань у словах та справах та перейти до «реальних» соціально-економічних проблем. Вони (вірно) вказують на те, що щільна текстура поведінки і мовних манер – це те саме середовище, де відтворюється ідеологія. Крім того, кажуть вони, те, що вважається «реальними проблемами», не може бути дано безпосередньо, але завжди визначається символічною мережею, тобто є результатом боротьби за гегемонію.
Але це саме те, на що я витратив усю свою кар’єру. Протягом десятиліть я наполягав на існуванні текстури неписаних правил як засіб, за допомогою якого расизм та сексизм відтворюють себе. Або, говорячи більш теоретичною мовою, головне значення «структуралістських» теорій (від Леві-Стросса і Альтюссера до Лакана) у тому, що ідеологічна надбудова має власну інфраструктуру, власну (несвідому) мережу правил і практик, які підтримують її функціонування. Єдине значуще питання: чи точка реальної суперечки у тому, чи справді нові норми ставлять під питання і зводять нанівець сексизм (та інші форми панування), чи вони збочено служать їх відтворенню? Наполягати на тому, що вони безпосередньо досягають своєї нібито визвольної мети, значить звести справу убік, і зрадити все те, чим мають серйозно займатися ліві.
Або візьмемо критиків, які звинувачують мене у прагненні повернутися у світ, у якому можна кидатися расовими епітетами в ім’я «свободи». Є анекдот, який я часто розповідаю про використання слова на літеру «Н»: одного разу, двоє чорношкірих друзів, були так захоплені тим, що я щойно сказав, що один з них обійняв мене і вигукнув: «Тепер ти можеш називати мене так [словом на «Н»]!» У відповідь на це критик у TikTok заявив, що ті, хто зі мною згоден, ймовірно «божевільні»:
«Проблема тут у тому, що аргумент Жижека ґрунтується на тому, що йому дозволили використати расові образи. Жижек використовує слово на літеру «Н», як протест проти політкоректності, маючи на увазі, що чорношкірі люди, які не хочуть, щоби ви називали їх расистськими образами, політкоректні. І, отже, нерозумні. І, звичайно, можливо, хлопець, з яким він розмовляв, зовсім не заперечував проти подібного. Але незалежно від того, чи вимовляєте ви слово на букву «Н», будучи нечорношкірим, практика подібного не може бути обґрунтована тим, що десь є одна чорношкіра людина, яка «дозволяє» вам це сказати. Говорити чи не говорити це слово має бути обґрунтоване на уявленні про те, що означає це слово, яке як таке використовувалося для безпосереднього виправдання приналежності представників однієї раси… представникам іншої».
Начебто він сам чат-бот, мій критик ігнорує очевидний контекст наведеного мною прикладу. Я не використовував – і ніколи не використовую – слово на букву “Н” у спілкуванні, і чорношкірий хлопець, який сказав мені: “Тепер ти можеш називати мене [словом на букву Н]!” очевидно, не мав на увазі, що я справді маю це робити. Це було виразом дружби, у дусі чорношкірих, які вживають це слово між собою по-дружньому. Я впевнений, що якби я справді звернувся до нього з цим епітетом, він би в кращому разі відреагував б розлючено, ніби я не зрозумів очевидного. Зауваження мого друга підкорялося логіці «пропозиції, від якої треба відмовитися», наприклад, коли я кажу комусь: «Те, що ти зробив зараз для мене, було так добре, що ти міг би мене вбити, і я був би не проти !» Очевидно, я не чекаю, що такий співрозмовник скаже “ОК!” і витягне ножа.
Але чи не свідчать ці мої «проблемні» (для деяких) позиції про те, що за останнє десятиліття я принципово змінив свою політичну орієнтацію? Один мій критик нещодавно наполягав на «контрасті» між моїми роботами 1990-х років та моїм «недавнім перетворенням на пост-ліву фігуру». Він почав з того, що схвально процитував, перефразувавши, уривок з моєї книги «Чуму фантазій» (1997):
«Якби расистські погляди стали прийнятними для ідеолого-політичного дискурсу мейнстриму, це радикально змінило б баланс усієї ідеологічної гегемонії… Сьогодні, перед появою нового расизму і сексизму, стратегія повинна полягати в тому, щоб зробити такі висловлювання невимовними, щоб будь-хто, хто на них покладається, автоматично дискваліфікувався (як у нашому світі ті, хто схвально відгукується про фашизм). Категорично не слід обговорювати, «скільки людей справді загинуло в Освенцимі», якими є «хороші сторони рабства», «необхідність урізання колективних прав робітників» тощо; позиція тут має бути абсолютно безсоромною «догматичною» та «терористичною»; це не питання для «відкритої, раціональної, демократичної дискусії».
Потім мій критик додав коментар: «Добре сказано. Так само, як, наприклад, не слід розпочинати розмови про те, чи є транс-жінки «справжніми» жінками». Хіба те, що я готовий поставити під сумнів ґендерну ідеологію, продовжував він, не свідчить про своєрідну «ідеолого-політичну регресію», викликаючи у суспільства сумніви в принципах гендерної ідеології? «Отже, чи буду [я] розглядати [свою] пізню думку як симптом такої регресії?»
Мій контраргумент тут очевидний: чи можемо ми насправді включити вимоги пильності до ряду прогресивних досягнень, щоб зміни в нашій повсякденній мові, такі як примат займенників у множині тощо, визнавалися ще одним кроком у тривалій боротьбі з сексизмом та іншими формами репресій? Моя відповідь — тверде «ні»: зміни, які відстоюють і нав’язують ґендерна ідеологія і культура пильності, самі по собі значною мірою «регресивні». Вони є спробою панівної ідеології привласнити (і зняти критичну гостроту) нові протестні рухи.
З приводу ідеологічної апропріації вимог емансипації, розглянемо заяву Жан-Клода Мільнера у свіжій статті про те, що те, що ми називаємо «Заходом», сьогодні є конфедерацією під гегемонією США: Сполучені Штати правлять нами не лише в економічному та військовому, а й в інтелектуальному плані. Але тут, пише Мільнер, «необхідно прийняти парадокс: американське панування в інтелектуальній сфері виражається у дискурсах інакодумства та протесту, а не у дискурсах порядку».
Однак тут є ще один парадокс: ідеологічний дискурс Заходу під проводом США – як протест проти нинішньої форми нерівності – є саморуйнівним, оскільки він підриває власну основу, а отже, не здатен представити себе як проєкт позитивних глобальних змін: «Саме тому, що культурна спадщина Заходу не може звільнитися від нерівностей, які уможливили її існування, – каже Мільнер, – колишні викривачі нерівності самі вважаються такими, що отримують вигоду від тієї чи іншої раніше невизнаної нерівності» а «всі революційні рухи і самі поняття революції тепер підпадають під підозру, просто тому, що вони належать до довгої історії мертвих білих чоловіків».
Але в цьому і полягає різниця між антизахідним дискурсом самого Заходу та антизахідним дискурсом, що звучить ззовні. Як пише Мільнер, «поки всередині самого Заходу розгортається антизахідний дискурс (і Захід цим пишається), інший антизахідний дискурс ведеться поза межами Заходу. За винятком того, що перший вважає нерівність недоліком, яким не має морального права користуватися, а другий, навпаки, бачить у нерівності чесноту, за умови, що вона спрямована на власну користь. Отже, прихильники другого антизахідного дискурсу вбачають у першому ознаку занепаду ворога. І вони не приховують своєї зневаги».
І їхня зневага цілком виправдана: продукт антизахідного дискурсу самого Заходу саме такий, як і слід очікувати. Як я писав для «Compact», чим більше західні ліві ліберали зайняті пошуком своєї провини, наприклад, тим більше мусульманські фундаменталісти звинувачують їх у лицемірстві, який намагається приховати свою ненависть до ісламу. Така парадигма чудово відтворює парадокс супер-его: чим більше ви підкоряєтеся тому, що вимагає від вас псевдоморальна інстанція, тим більше ви винні: чим більше ви терпите іслам, тим сильнішим буде його тиск на вас. Те саме стосується і напливу біженців: чим більша Західна Європа відкрита для них, тим більше вона відчувати провину за те, що не прийняла ще більше біженців — за визначенням вона ніколи не зможе прийняти їх у достатній кількості. Чим більше терпимості людина виявляє до незахідного способу життя, тим більше вона буде відчувати провину за те, що не проявила достатньої толерантності.
Тут прихильник культури пильності відповість, що незахідні критики справді мають рацію: що західне самоприниження — фальшивка, і що незахідні критики мають рацію, наполягаючи на тому, що незалежно від того, в чому Захід їм поступається, він все одно займає домінуючу позицію і очікує від них інтеграції – але чому вони повинні це робити? Проблема, звісно, полягає в тому, що незахідні критики очікують – висловлюючись брутально і прямо – що Захід відмовиться від свого способу життя. Альтернативи тут є: чи вдасться Заходу в результаті антизахідної критичної позиції знищити себе (соціально, економічно) як цивілізацію – чи вдасться Заходу поєднати свою самознищувальну ідеологію з економічною та військовою перевагою?
Мільнер має рацію: немає ніякого парадоксу в тому, що самопринижуючий критичний режим є найкращою ідеологічною позицією, яка гарантує відсутність революційної загрози для існуючого порядку. Однак слід доповнити його твердження відновленням (несправжньої, але, тим не менш, реальної) революційною позицією нових правих популістів: вся їхня риторика ґрунтується на «революційній» вимозі знищення нових еліт – великих корпорацій, академічних і культурних «мандаринів», урядових установ – за допомогою насильства, якщо це необхідно. Наслідуючи лівих політиків, таких як грека Яніса Варуфакіса, праві популісти пропонують класову війну проти наших нових феодальних господарів. Тут виникає ще одна загроза: найгірший кошмар – це можливість пакту між правими популістами на Заході та антизахідними авторитаріями.
Щоб було зрозуміліше, спочатку треба подолати протиріччя між об’єктивною істиною та історицистським релятивізмом. Насправді, існує інше поняття правди, яке потрібно мобілізувати. Більшість з нас добре знає кульмінаційний момент фільму «Декілька хороших хлопців» коли лейтенант Каффі (Том Круз) звертається до полковника Джека Ніколсона з вимогою: «Я хочу правду!», а Ніколсон кричить у відповідь: «Ви не можете впоратися з правдою!». Ця відповідь більш неоднозначна, ніж може здатися: її не слід сприймати просто як твердження, що більшість з нас занадто слабкі, щоб впоратися з жорстокою реальністю речей.
Ми повинні позбутися метафори Реального як твердого ядра дійсності: те, як речі «насправді є самі по собі», доступного нам лише через численні лінзи того, як ми символізуємо реальність, як ми конструюємо її за допомогою наших фантазій і когнітивних упереджень. У протистоянні між реальністю (неспростовних фактів) і фантазій (ілюзій, символічних конструктів), Реальне перебуває на боці ілюзій і фантазій: Реальне, звичайно, за визначенням протистоїть повній символізації, але воно водночас є надлишком, породженим самим процесом символізації. Без символізації немає Реального – є лише пласка тупість того, що є. Без символізації немає Реального – є лише пласка тупість того, що є.
Ще один (можливо, останній) приклад: якщо хтось запитає свідка про правду про Голокост, а свідок відповість: «Ви не можете впоратися з правдою!», це не слід розуміти як банальне твердження, що більшість з нас не здатні пережити жах Голокосту. На глибшому рівні, ті, хто не зміг впоратися з правдою, були самими нацистськими злочинцями: вони не могли змиритися з тим, що їхнє суспільство пронизував всеосяжний антагонізм, і щоб уникнути цього розуміння, вони обрали євреїв своєю мішенню, ніби вбиваючи євреїв, вірячи, що таким чином вони відновлять гармонійне суспільство.
Що ще більше ускладнює ситуацію, так це те, що «правда», про яку говорить Ніколсон, – це не просто реальний стан речей, а більш точний факт, що наша влада (не тільки військові) змушена слідувати незаконним неписаним правилам і практикам («Червоний код» у фільмі), щоб підтримувати свою правову систему: це правда, з якою м’які ліберали не в змозі впоратися. Таке поняття правди передбачає парадоксальну часову структуру. Як стверджував мислитель Юре Сімоніті (в особистому спілкуванні зі мною), традиційно істина, здається, виступала як регулятивна ідея стану прямої згоди. Однак ця бажана безпосередність потім компенсувалася нескінченною відстрочкою її досягнення. Можливо, настав час змінити цю формулу, а отже, мислити істину в рамках опосередкованості, а потім дозволити їй повністю відбутися тут-і-зараз.
Проста зміна перспективи дозволяє нам виявити зовсім інше «життя істини». Замість того, щоб концептуалізувати «істину» як постійне наближення до певного ідеалізованого стану повного задоволення, ми радше перенесемо нашу увагу на випадки, коли істина виникає фактично в межах конкретної історичної реальності, або провокуючи події величезного масштабу і незворотної темпоральності, або продукуючи незаперечні і нерозв’язні вузли і надмірності в повсякденному житті, або продукуючи несподівані надлишки у випадковостях і вадах мови. Істина здається неможливою і водночас неминучою; вона робить вигляд, що вислизає від нас, але потім раптово, навіть випадково, з’являється й захоплює нас своєю дискурсивною обов’язковістю, своїми обов’язковими і невідворотними наслідками, своєю політичною силою та історичною необхідністю, а можливо, і логічною необхідністю.
Істина, таким чином, подібна до насолоди (Жак-Ален Міллер якось назвав істину молодшою сестрою насолоди): неможлива і неминуча водночас. Найгірше, що можна зробити щодо істини, – це уявити її як щось – невідомий ікс, до якого ми поступово наближаємося у нескінченному процесі наближення, але ніколи не досягаємо його. Тут немає місця для поезії нестачі, для того, як ми, зрештою, завжди пропускаємо остаточну істину. Це зовсім не те, що мав на увазі Лакан, коли стверджував на початку свого пізнього есею «Телебачення»,що правду можна сказати лише наполовину: «Я завжди говорю правду. Не всю правду, тому що немає способу сказати її всю. Сказати все буквально неможливо: не вистачає слів. Більш того, самим цим «неможливо» і обумовлена саме залежність істини від Реального». Ми витісняємо правду, вона вислизає від нас, але вона завжди – вже тут, у своїх наслідках, як наполовину сказана, як симптом, що підриває гегемоністську структуру нашого символічного простору. Не тільки неможливо сказати всю правду, але й неможливо повністю збрехати: правда завжди наздоганяє нас у лакунах та усуненнях нашої брехні.
Таке власне діалектичне поняття істини дозволяє нам спростувати звинувачення в тому, що Лакан залишається в полоні «бінарної» логіки статевих відмінностей: хіба він не очистив психоаналіз від останніх слідів дуалізму «чоловічого» і «жіночого» начал, що лежать в основі всієї домодерної традиції, починаючи від інь-ян і далі? Лакан не зробив того, що можна було б очікувати від психоаналітика, який читає філософію: він не «сексуалізував» філософію – навпаки, він десексуалізував філософію, яка до його приходу була таємно сексуалізованою.
Ця радикальна операція лаканівського психоаналізу знаходить влучний вираз у «Макбеті» Шекспіра. Коли леді Макбет сумнівається, чи готовий її чоловік здійснити вчинок, до якого вона його підштовхує (вбити Дункана і зайняти його місце), оскільки його переслідують моральні сумніви, її гнів вибухає: «Прийдіть, ви, духи, / Що схильні до смертних думок/Хай жінка помре в мені, / І наповніть мене від маківки до п’ят / Нехай буду / Я лютою жорстокістю сповнена». «Розставання зі статтю», очевидно, означає тут вихід за межі фемінних кліше доброти і співчуття – але це в жодному разі не означає відмову від жіночої позиції: безжальна і розважлива жінка – це теж, зрештою, кліше про жінок. Головне, що тут слід зазначити, що подібним (але не симетричним) чином це стосується і чоловіків: кожна стать є «безстатева» по-своєму. Причина в тому, що «жіноче» і «чоловіче» не означають фіксований набір властивостей: вони обидва вказують на певний глухий кут, який може бути сформульований лише в серії непослідовних і навіть самосуперечливих рис, в яких повертається витіснена іситна.
Сучасна ґендерна ідеологія, навпаки, не досягає нічого подібного. Уявлення про сексуальність у її рамках швидше нагадує світ бджіл, переважна більшість яких є десексуалізованими «робітниками» (їх репродуктивні органи рудиментарні, але залишаються в межах біологічної матриці статевого розмноження). Корпоративний бджоляр каже нам, що
лише бджолина матка і трутні мають повністю розвинену репродуктивну систему. У робочих бджіл репродуктивна система атрофована. Через сім днів після інкубації бджолина матка вилітає за межі вулика, де збираються трутні, і спаровується зазвичай з 8-12 трутнями у повітрі в післяобідній час – «Кохання пополудні» (1957), як каже назва фільму. Під час спарювання геніталії трутня вивертаються і виходять з його тіла, і, скорочуючи м’язи живота, він еякулює. Потім його геніталії відрізаються від тіла королевою, що призводить до його смерті, і в тіло входить наступний трутень.
Королева зберігає всі сперматозоїди у сперматеці, а її залоза виділяє поживні речовини для виживання майже 7 000 000 сперматозоїдів, яких вистачає на все життя. Під час відкладання яєць бджолина матка обирає, чи запліднюватиме вона кожне яйце, яке проходить через яйцепровід; вона відкладає два види яєць – запліднені та незапліднені. З незапліднених розвиваються трутні, тоді як із запліднених виростають самки – цей процес називається визначенням статі. Згодом самки можуть перетворитися на маток або робочих особин, залежно від того, як вони харчувалися на стадії личинки – це визначення називається визначенням касти».
Якщо ми прочитаємо цей опис з нашої людської точки зору, чи не нагадує він нам дивне матріархальне кастове суспільство? Усю роботу виконують бджоли, які мають відповідні назви – робітниці: вони жіночої статі, їхні репродуктивні органи залишаються недорозвиненими, тому вони не сексуалізовані, а буквально транссексуальні. Статевий акт (запліднення) між бджолиною маткою і трутнями відбувається лише один раз у житті: після статевого акту трутні гинуть, а матка збирає достатньо сперми, щоб їй вистачило на все життя. Отже, якщо королева – це вона, а трутень – це він, то хто ж тоді робітники? Використовуючи сучасну небінарну мову, хіба робітники не є саме «вони»? Таким чином, бджоли утворюють єдине відоме нам суспільство, в якому переважну більшість становлять «вони», тоді як на трутнів-чоловіків чекає найгірша доля.
Чи не знаходимо ми тут, у самій природі, правду саме тієї самої моделі суспільства, до якої сьогодні прагнуть багато хто з нас?
![](https://politcom.org.ua/wp-content/uploads/2023/01/mv5bmgy4ytm1ytitymzhms00ndg5lwiyotityjzhmmjkytgwotbixkeyxkfqcgdeqxvyndkzntm2odg@._v1_fmjpg_ux1000_-717x1024.jpg)
Переклад – ПолітКом
Джерело ту